и за да се произнесе взе предвид следното:
Производството е по реда на чл.145 и следващите от Административно процесуалния 
кодекс (АПК), във връзка с чл.156 и следващите от Данъчно осигурителния 
процесуален кодекс (ДОПК).
Образувано е по жалба на „. Т. ООД ,със седалище и адрес на управление: гр.П., 
ул.”Н. А.” № 37, .2, представлявано от управителя М. Л. Д. против Акт за 
установяване на задължение по декларация (АУЗД) № АУ000200/07.06.2012 год., 
издаден от главен специалист в О. “М. П. О. Б., потвърден с Решение изх.№ 
33-01-7887/27.07.2012 год. на Началник О. “М. П. О. Б.. Навеждат се доводи за 
нищожност на акта, като се твърди че същия е издаден П. липса на компетентност. 
Поддържат се и доводи за незаконосъобразност, като са развити съображения за 
липса на мотиви, нарушения на процесуалните правила и неправилно приложение на 
материалния закон. Иска се отмяна на оспореното решение и съответно потвърдения 
с него акт за установяване на задължение по декларация. В съдебно заседание 
жалбата се поддържа от надлежно упълномощен адвокат. Претендират се разноски.
Административния орган в съдебно заседание, чрез процесуалния си представител 
излага мотиви за неоснователност на жалбата. Претендира присъждане на разноски.
Съдът, като обсъди събраните по делото писмени доказателства и заключението на 
вещото лице по допуснатата и назначена съдебно-икономическа експертиза, намира 
за установено следното:
С оспорения АУЗД № АУ000200/07.06.2012 год. (стр.10), издаден от Н. 
Д.Т., на длъжност главен специалист в О. “Местни данъци и такси” П. 
О. Б., на основание чл. 107, ал. 3 от ДОПК, съгласно декларация по чл. 14 от 
ЗМДТ с вх.№ */30.06.2010 год. на „. Т. ООД са определени задължения за данък 
върху недвижимите имоти (ДНИ) и такса битови отпадъци (ТБО) за 2011 год. в 
размер общо на 12587.15 лева, от които 2331.49 лева ДНИ и 9325.95 лева ТБО и 
929.71 лева лихви. АУЗД е връчен на дружеството оспорващ на 13.06.2012 год. 
(виж разписка на стр.18). На 27.06.2011 год. „. Т. ООД е подал жалба против 
АУЗД до Н. на О. “М. П. О. Б., заведена с вх.№ 31-01-7887/03.07.2012 год. (стр.
16 и 17). С Решение изх.№ 33-01-7887/27.07.2012 год. на Н. на О. “М. оспорения 
АУЗД е потвърден (стр.8 и 9). Възприето е, че дружеството дължи определения ДНИ 
и ТБО, като е прието че размера на същите е коректно определен.
С Решение № 317 от Протокол № 15/28.01.2009 год. на Общински съвет гр.Б. е 
приета Наредба за определянето на местните данъци на територията на О. Б. 
(Наредбата) – приложена по делото, която е изменена с Решение № 584 от Протокол 
№ 40/27.01.2011 год. на Общински съвет гр.Б.. Приложена е и наредбата за 
определянето и администрирането на местните такси и цени на услуги. Границите 
на районите и вида на предлаганите услуги по чл.62 от ЗМДТ за 2011 год. са 
определени със Заповед № 09-317/29.10.2010 год. – стр.12.
Дружеството оспорващ е собственик на УПИ ІІ-1424, кв.31 по плана на гр.Б. и 
построените в него сгради, като за облагане с ДНИ е подадена декларация вх.№ 
2278/30.06.2010 год. (стр.19-24).
От заключението на вещото лице по допуснатата и назначена съдебно – счетоводна 
експертиза е видно, че дължимия от дружеството ДНИ за 2011 год. е  1860.75 лева 
и съответно 148.39 лихви, а ТБО за 2011 год. е в размер на 7442.99 лева и 
593.62 лева лихви. Компонентите, по които е изчислена ТБО са: за услуга 
сметосъбиране и сметоизвозване; за услуга по обезвреждане на битови отпадъци в 
депа и други съоръжения и за услуга по поддържане на чистотата на териториите 
за обществено ползване. Вещото лице пояснява, че разликите в определените с 
процесния АУЗД размери на ДНИ и ТБО не се дължат на неправилно изчисление, а на 
обстоятелството че вече продадени имоти (апартаменти), които са били описани в 
подадена от “Б. Т. ООД декларация през 2007 год. са включени П. изчисляване на 
ДНИ и ТБО за 2011 год. Тези имоти не фигурират в подадената от дружеството 
декларация през 2010 год.
От приложената на стр.145 и 146 Заповед № 120/17.08.2009 год. на Директора на 
Регионална инспекция по околната среда и водите гр.Б. е видно, че 
експлоатацията на депо за твърди битови отпадъци на О. Б. е преустановена. С 
Решение № 119 от Протокол № 6/23.07.2009 год. на Общински съвет гр.Разлог е 
дадено съгласие О. Б. да депонира неопасни (битови) отпадъци на действащото 
общинско депо в гр.Разлог до изграждане на регионално депо. Определена е и 
такса за ползване на депото – 1 лев на куб.м.
П. така изложените факти се налагат следните изводи:
Касае се за оспорване на акт за установяване на задължение по декларация. Макар 
в жалбата да е посочено, че се оспорва решение на Началник О. “Местни данъци и 
такси” П. О. Б. в същата са развити доводи за незаконосъобразоност именно на 
потвърдения с него акт. 
Данъкът за недвижимите имоти се определя от служители на общинската 
администрация (чл. 4, ал. 1 от ЗМДТ), определени с нарочна заповед на кмета на 
общината, които имат правата и задълженията на органи по приходите (чл. 4, ал. 
3 от ЗМДТ) въз основа на подадена от данъчния субект декларация. Съгласно чл. 
107, ал. 3 от ДОПК, размерът на изчисленото задължение се съобщава от органа по 
приходите на задълженото лице. Установяването, обезпечаването и събирането на 
местните таксисе извършват по реда на чл. 4, ал. 1 - 5. Обжалването на 
свързаните с тях актове се извършва по същия ред - чл. 9б от ЗМДТ (редакция бр. 
98 от 2010 г., в сила от 1.01.2011 год.). 
П. анализа на горните разпоредби по отношение родовата компетентност, се налага 
извод, че компетентен да издаде АУЗД за събиране на дължими ДНИ и ТБО са 
определени за целта служители на общинската администрация, които имат правата и 
задълженията на органи по приходите. В случая липсва заповед на кмета на О. Б. 
по чл.4, ал.4 от ЗМДТ. 
Оспорения АУЗД е издаден от главен специалист в О. “М. – Н.Д. 
Т.. За установяване компетентността на конкретния служител по чл.4 от ЗМДТ 
по делото е приложена Заповед № 09-2/06.01.2005 год. на кмета на О. Б.. Същата 
е издадена на основание чл.237, ал.3 и ал.4 от Данъчния процесуален кодекс 
(ДПК) – отм. и споразумение от 14.12.2004 год.между данъчна администрация и О. 
Б.. Тази заповед обаче се базира на отменен и вече недействащ нормативен акт, 
П. действието на който реда за установяване и събиране на местните данъци и 
такси е различен, поради което и не може да обуслови материалната компетентност 
на издателя на процесния АУЗД. Още повече разпоредбата на чл.237 от ДПК (отм.) 
урежда правомощията на Главния данъчен директор и възможностите за възлагане 
на  кметовете на общините или на оправомощени от тях служители на общинската 
администрация правомощия на данъчните органи по кодекса, отнасящи се за данъчни 
задължения по ЗМДТ. В тази връзка следва се се има предвид и, че до ЗИД на 
ЗМДТ, обн. ДВ, бр. 98 от 2010 год., в сила от 01.01.2011 год. вземанията от 
такси се установят с акт на кмета на общината, издаден по реда на АПК (съгласно 
чл.9б от ЗМДТ). Едва с изменението на чл.9б ЗМДТ (ДВ, бр. 98 от 2010 год., в 
сила от 1.01.2011 год.) се променя реда за установяване, обезпечаване и 
събиране на местните такси и същия става идентичен с този за установяване на 
местни данъци регламентиран в чл. 4, ал. 1 – 5 на ЗМДТ. От тази дата се променя 
и компетентния орган за установяване на задължения за местни такси, като кмета 
на общината вече не е компетентен за това – чл.9б вр. чл. 4, ал.3 и ал.4 от 
ЗМДТ. Следователно, считано от 01.01.2011 год. Кметът на О. Б. е следвало да 
определи компетентните служители от общинската администрация, които имат право 
да установяват задължения и за местни такси. ЗМДТ изисква с нарочна заповед на 
кмета на общината да се персонифицират служителите, които ще имат правата и 
задълженията на органи по приходите. Такава заповед липсва. Приложената по 
делото Заповед № 09-314/29.08.2012 год. на Кмета на О. Б., издадена на 
основание чл.4, ал.4 от ЗМДТ е неотносима, тъй като е издадена след издаване на 
оспорения АУЗД. Същото се отнася и до представената длъжностна характеристика 
на длъжността “главен специалист в О. “М.. 
Изложеното по-горе показва, че атакувания акт за установяване на задължение по 
декларация не е издаден от компетентен орган, поради което и ще следва да се 
обяви за нищожен.
П. този изход на делото на О. Б. ще следва да се възложат сторените от „. Т. 
ООД разноски в размер на 1834 лева, от които 50 лева държавна такса, 284 лева 
възнаграждение за вещо лице и 1500 лева заплатено адвокатско възнаграждение.
Водим от горното и на основание чл.172, ал.2, съдът

РЕШИ:

ОБЯВЯВА НИЩОЖНОСТТА на Акт за установяване на задължение по декларация № 
АУ000200/07.06.2012 год., издаден от главен специалист в О. “М. П. О. Б..
ОСЪЖДА О. Б. да заплати на „. Т. ООД ,със седалище и адрес на управление: гр.
П., ул.”Н. А.” № 37, .2, представлявано от управителя М. Л. Д. сумата от 1834 
(хиляда осемстотин тридесет и четири) лева.
Решението може да се обжалва в четиринадесет дневен срок от съобщаването му 
пред Върховния административен съд.

                                                                                
         Съдия: /п/ Стоянка Пишиева-Сахатчиева

Вярно с оригинала!
М.К.